Переклад статті:
SEXUAL MEDICINE HISTORY: The History of Female Ejaculation
Початок Написано: 23 April 2010
![Зображення Joanna B. Korda, Sue W. Goldstein, Frank Sommer](https://yonimip.com/wp-content/uploads/2022/05/article-history-of-female-ejaculation-author.jpg)
Зміст
Вступ
Лікарі, анатоми та психологи у східній та західній культурі описували поняття жіночої еякуляції під час оргазму. У Стародавній Азії жіноча еякуляція була дуже добре відома і згадувалася в кількох китайських даоських текстах, починаючи з 4-го століття.
Давня китайська концепція незалежності жіночої еякуляції від розмноження була підтримана давньоіндійськими писаннями. Вперше згадувана у вірші 7-го століття, жіноча еякуляція і область Грефенберга (G-spot) докладно описані в більшості робіт Камашастра (прим.перекл. - і не менш докладно описані в онлайн курсі по йоні масажу).
В античних західних писаннях виділення жіночої рідини згадується ще раніше - 300 до н.е. Аристотель та у 2 столітті Гален.
Реньє де Грааф у 16 столітті дав перший науковий опис жіночої еякуляції. Цю концепцію підтримували інші вчені протягом наступних століть до 1952 р. н.е., коли Ернст Грефенберг виступив із доповіддю «Роль сечовипускального каналу при жіночому оргазмі».
За останні 2000 років у різних культурах існують переконливі докази того, що жіноча простата та жіноча еякуляція були виявлені, описані та забуті.
Китай
![article-history-of-female-ejaculation-1_](https://yonimip.com/wp-content/uploads/2022/05/article-history-of-female-ejaculation-1_-1024x536.jpg)
Стародавні китайські автори писали відкрито і докладно про секс, вважаючи, що статевий акт є основою життя. Концепція Інь та Ян втілює філософську перспективу всього існування: небо, земля, істоти та сили природи — все визначається цими протилежними, але взаємопов'язаними та взаємозалежними силами, які постійно рухаються. Разом вони вважаються втіленням ци, універсальної енергії.
Кажуть, що жінки мають невичерпний запас енергії Інь, тоді як у чоловіків обмежений запас енергії Ян. До того, як чоловікові дозволялося еякулювати, йому потрібно було продовжити статевий акт і кілька разів довести жінку до оргазму, щоб отримати її енергію Інь.
Якщо чоловік еякулював або витратив свою енергію Ян без отримання енергії Інь, це викликало у нього проблеми зі здоров'ям і навіть смерть.
Викид рідини під час оргазму у жінок був описаний вперше у 4 столітті. Класичний даоський текст «Секретні інструкції нефритової кімнати» надає інформацію про вибір романтичних і сексуальних партнерів, а також самий статевий акт. Автори були уважними спостерігачами та описали етапи жіночого сексуального збудження у найдрібніших деталях.
"П'ять знаків, п'ять бажань і десять рухів" вказували на те, що жінка відчувала насолоду під час сексу.
П'ять знаків:
- почервоніло обличчя,
- груди тверді і ніс спітнілий,
- сухість у горлі та слина заблокована,
- слизька піхва,
- геніталії передають рідину.
Цей опис етапів сексуальної відповіді пропонує делікатне розуміння сексуальної реакції жінки з чіткою відмінністю п'ятого знака («геніталії передають рідину» під час оргазму) від четвертого знака («слизька піхва» під час сексуального збудження). П'ята ознака може бути чітко витлумачена як жіноча еякуляція під час оргазму.
В іншому розділі даоського тексту описаний метод, за допомогою якого жінка може зібрати чоловічу енергію Ян, і він знову натякає на жіночу еякуляцію: «Якщо, наприклад, чоловік ще не збуджений, ви повинні почекати, поки він не стане схвильованим. Тому керуйте своїми почуттями так, щоби відповісти разом з ним. У будь-якому випадку, ви не повинні тремтіти та танцювати, щоб першою вичерпалася ваша жіноча рідина».
Автор використовує термін "жіноча рідина", який можна інтерпретувати як посилання на жіночий еякулят. Він не говорить про нектар, енергію або інші терміни, що використовуються як опис Інь. Автор говорить про концепцію вичерпання рідини (вона закінчується), яка не застосовується до енергії Інь, яка вважається невичерпною.
У тексті «Популярна експозиція методів регенерації первинних життєвих сил» описуються «три піки» жінки як корисні ліки. Верхній пік відноситься до сірих ліків з двох під'язикових порожнин. Середній пік відноситься до білих ліків, що виходять з грудей жінки.
Нижній пік відноситься до піхви і називається пурпуровий мухомор, грот білого тигра або таємничі ворота. Його ліки називається Чорний Свинець, або Місячна Квітка. Розташований у піхву, зазвичай не випливає, крім випадків, коли секретується під час статевого акту. Ці ліки дуже добре для Ян та сили духу.
«Це Велика Медицина Трьох Піків. Тільки той, хто може контролювати свою пристрасть та сексуальне збудження при статевому акті може отримати ці ліки та досягти довголіття».
Ці ліки, які виділяються з піхви під час статевого акту під назвою Місячна квітка, можуть бути інтерпретовані як жіночий еякулят.
"Таємні методи Простушки" - це збірка сексуальних практик часів Жовтого Імператора, написана десь між 590 і 618 н.е. У ньому жіноча еякуляція описується як «багаті викиди»:
«Її Нефритові Ворота стають вологими та слизькими; тоді чоловік повинен поринути у неї дуже глибоко. Нарешті рясні викиди в неї зсередини. Серце починає випромінювати назовні».
Стара китайська прозова поема "Розвага неба і землі", написана Бай Сіньцзянем (775-826 р. н.е.), згадує область, розташовану на передній стінці піхви, яка називається "молочні фрукти".
Перекладач Пфістер пояснює значення назви «молочний фрукт» як помаранчевий колір жіночої паперової шовковиці, яка виробляє білясту рідину. Ми віримо, що автор назвав так цю область піхви (область G), яке також виробляє білу «молочну» рідину (жіночий еякулят).
Пфістер також згадує середньовічний китайський твір, «Майстер гроту пітьми», в якому чоловік повинен спочатку розгойдувати жінку, а потім працювати з її «Молочним фруктом» (область G) за допомогою кінчика Ян (Пеніса).
У «Чудових нарисах оголеної жінки» Су Ню Мяо Лунь (13-14 ст., н.е.) пояснюються жіноча еякуляція та розширення області G через стимуляцію.
Порівняно із сучасними західними текстами, ці давні китайські філософські та медичні теорії фокусуються на людській сексуальності та еротиці як невід'ємній частині людського життя з медичної точки зору.
Інтригуюча китайська традиція описувати жіночу еякуляцію незалежно від запліднення та відтворення дуже схожа на стародавні індійські ілюстрації та твори про сексуальність і мистецтво кохатися.
Індія
![article-history-of-female-ejaculation-2](https://yonimip.com/wp-content/uploads/2022/05/article-history-of-female-ejaculation-2-1024x536.jpg)
Амарушатака
Її груди стиснуті в тісних обіймах,
тремтіння збудження охопило її тулуб,
слизький любовний сік рясно залив одяг,
прямо там, де був її пояс;
„Ні!, ні!, Руйнівник моєї гордості, відійди,
це достатньо для мене“
Вона застогнала, щоб здобути милість.
Вона спала, вона тоді померла?
Занурившись у своє серце.[«Амарушатака», Строфа 35]
У цьому вірші «Амарушатака», яке, як вважають, було зібрано та записано (скомпільовано) у 7 столітті н.е. королем і воєначальником Амару, можна знайти найстаріший запис про жіночу еякуляцію в давньоіндійській літературі.
Сайєд, німецький індолог (вчений, що вивчає Індію) підкреслює переповнення любовним соком, яке описує Амару, і порівнює його із заявою Грефенберга про те, що «Інколи виробництво рідин настільки рясно, що під жінку потрібно покласти великий рушник, щоб не забруднити постіль. ».
Сайєд пояснює жіночу еякуляцію як щось більше, ніж просто науковий факт з давньої Індії як частина еротичної літератури. За словами Сайєда, навіть описи анатомії та функцій статевих органів були незалежними від репродуктивної функції та зосереджені виключно на пристрасті.
Камасутра
Найдавніша і найвідоміша наукова робота про сексуальну поведінку людини в давній Індії «Камасутра» (Афоризми про кохання) написана на санскриті індійським ученим Маллана Ватсьяна близько 200-400 н.е. «Камасутра» розповідає про мистецтво життя, любовні стосунки та сексуальність. Містить докладний опис анатомії жіночих та чоловічих статевих органів та їх функції для сексуального задоволення, з філософськими творами про пристрасть та сексуальний союз.
Згідно з одним текстовим уривком, «Виділення чоловічого насіння відбувається тільки в кінці сполучення, а насіння жінки виділяється постійно, а після виділення в обох — виникає бажання припинити сполучення».
Наскільки нам відомо, це, здається, раннє посилання в давньоіндійській літературі про існування еякуляту у жінок і рівність жіночого і чоловічого насіння. У своєму коментарі Яшодхара, перекладач, проводить різницю між змазкам під час прелюдії та жіночими виділеннями під час оргазму. За словами кількох перекладачів цих текстів, коментар Яшодхари до інтерпретації Камасутри полягає в тому, що він описав жіноче сім'явипорскування.
Інші, однак, вважають, що оскільки це згадується в контексті статевого акту та запліднення, немає чіткого консенсусу щодо того, чи це було описом жіночої еякуляції.
Після Камасутри
Після Камасутри були написані множинні пов'язані з нею роботи (Кокошастра, також відома як Ратірахасья, Анангаранга та Панчасьяка), в деяких із них жіноче сім'явипорскування було описане дуже докладно.
«Ратирахасья», мабуть, рання з таких робіт після Камасутри, написана поетом Куккока (12 століття н.е.). Відповідно до перекладу Сайєда автор Куккока говорить про «щит бога кохання, який дорівнює носу» [клітор, який називається manmathacchatra], який знаходиться вгорі «ущелини місця бога кохання» (піхва / вульва) і наділений множинними венами кохання.
Сексуальне збудження у жінок відбувається у піхву. Це описано піктографічно як свербіж («kandutı»), який можна усунути, енергійно потираючи статевим членом («Candadhvaja»). Це розтирання створює потік вагінальної рідини (ksarana) з наступним оргазмом (sukha).
Ми вважаємо без сумніву, що тут описано зовнішнє виділення під час оргазму, такої самої природи, як еякуляція.
Твір Панчасьяка – «П'ять стріл бога кохання» – написав Майтхіла Джотрішвара Кавішехара у першій половині XIII століття. Якщо збудити двома пальцями «Маданагаманадола» («гойдалка на шляху бога кохання»), (особлива трубка, схожа на чоловічий пеніс, розташована в середині піхви), то проллється буря любовної води. «Набряклу трубку [точка G] потрібно збуджувати вказівним і середнім пальцем у різний час. Проникнення не повинно відбуватися доти, доки не використані ласки з нігтями та зубами, поцілунки, обійми та інші секретні практики».
Цей уривок можна інтерпретувати як опис ручної стимуляції точки G («Маданагаманадола»), порівнюючи його з пенісом, який може стати вертикальним, твердим та набряклим, та еякулювати рідину при стимуляції до оргазму.
Поет Калянамалла (16 століття н.е.) розділив жінок з їхньої характерної зовнішності, включаючи їх статеві органи, з докладним описом вагінальної анатомії та вагінального змазки. Він класифікував чотири типи жінок: Падміні, Чатріні, Шанхіні та Хастіні.
- Падміні (або жінка-Лотос): її Йоні нагадує відкритий бутон лотоса, а її Насіння кохання (Кама-саліла, вода життя) пахне, як лілія, що недавно розпустилася.
- Чатрині (або жінка-Мистецтво): Насіння кохання гаряче і має аромат меду, його велика кількість виробляє звук під час обряду.
- Шанхіні (або жінка-Раковина): її «Йоні завжди волога, Насіння кохання виразно солоне, а щілина вкрита густим волоссям.»
- Хастіні: «Насіння кохання, яке має смак соку, що тече навесні зі слонових храмів».
Важливо визнати, що фраза, яка використовується для любовного соку («кама салила» [еякулят]) жінки - це та сама фраза, що і для чоловіка.
Санскритський термін visrsti використовується для опису виділення насіння. А ось термін visrstakamasalila перекладачі Сайєд, Бертон та Дас інтерпретують по-різному. Цей термін використовується в Анангарангу, щоб описати сексуальну жіночу реакцію, яка передбачає викид рідини (кама саліла = рідина кохання = жіночий еякулят) в результаті оргазму.
Сайєд перекладає дуже схоже опис жіночого сім'явипорскування в Анангарангу, Таке ж, як згадувалося раніше в Кокошастрі: Коли в кінці акту кохання виділяється вода бога кохання, жінка виконує танець, який супроводжується помутніннями.
Там є дуже докладний опис ерогенної зони в йоні (піхву), який відповідає опису області G: «Крім того, у Йоні є артерія, звана Саспанда … яка при збудженні змушує Кама-Салілу текти.»
Стимуляція області у піхву, що призводить до виділення рідини, може бути інтерпретована або як вагінальне змазка, або як жіноче сім'явипорскування.
Ще один докладний опис жіночої еякуляції можна знайти у творі "Просвітлення природи кохання" автора Реванарадхія (16 століття).
"У піхву мешкає [маленька] трубка, порівнянна з пенісом, маданагаманадола. Схвильована двома пальцями, вона дає потік води пристрасті."
Порівняння вагінальної області з пенісом може бути результатом аналогічної анатомічної будови, оскільки клітор під час сексуального збудження збільшується майже маленький фалос.
Стародавні описи ерогенної зони, знайдені в цих текстах «Kamasasa» («Kamasmas», «Ratirahasya», «Pancasa», «Smaratattvapraka», «Sika»), схожі на той опис, який використовував Грефенберг: «Еротична зона завжди може бути виявлена на передній стінці піхви вздовж сечівника».
Камашастра описує чутливий орган у середині піхви, до якого можна дістати та стимулювати вручну так само, як еротичну зону Грефенберга. Потік води пристрасті, що викликає ручна стимуляція цієї конкретної галузі, Чітко визначає її як джерело жіночої еякуляції. Ця інтерпретація підтверджується сучасними знаннями у тому, що стимуляція області Грефенберга (G-spot) призводить до еякуляції в жінок.
У Анангарангу написано: «якщо жінка не тече під час любовного акту доти, як потече чоловік, успішного насолоди немає. Через це мудрі чоловіки, які мають досвід у мистецтві кохання, намагаються щосили, щоб жінка текла (до еякуляції у чоловіків)».
Dravana (потік) інтерпретується як оргазмічне сім'явипорскування у кількох текстах щодо як чоловіків, і жінок, знову наголошуючи на припущенні, що ранні письменники вірили, що еякуляція у чоловіків і жінок — однакова.
Античний західний світ
![article-history-of-female-ejaculation-3](https://yonimip.com/wp-content/uploads/2022/05/article-history-of-female-ejaculation-3-1024x536.jpg)
Гіпократ
«Батько медицини», Гіппократ (460–375 рр. до н.е.) та його учні зробили свій внесок у галузь медицини за допомогою дискусій про саму природу медицини. Хоча жіночу еякуляцію згадували раніше давньогрецькі філософи, у тому числі Піфагор (570–510 рр. до н.е.) та Емпедокл (490–430 рр. до н.е.), це було зроблено лише у репродуктивному контексті.
Для Гіппократа жіноча еякуляція була спірнішим предметом. Він вірив у жіночу сперму як необхідність зачаття. Він вірив у те, що стать дитини була заснована на силі та об'ємі еякуляту, точніше сперми, яка зрештою запліднює яйцеклітину.
Доказом того, що жінки випускають сперму, згідно з Гіппократом, було: "Багато жінок народжували дочок для своїх чоловіків, а потім, з іншими чоловіками, народжували синів ... Тепер це міркування показує, що і чоловік, і жінка мають чоловічу і жіночу сперму".
Виробництво задоволення, як згадано в Трактаті Гіппократа «Про покоління», може описувати оргазм жінки: «Жінка теж випускає щось зі свого тіла, іноді матку, яка після цього стає вологою, а іноді назовні. Якщо її сексуальне бажання збуджується, вона випускає раніше за чоловіка».
Хоча Гіппократ ідентифікує викид чогось (сперми) до жіночої матки, яка підтримує розмноження, він не вважає жіночий викид еякуляцією, як це відбувається у чоловіків. Згадка про зовнішнє виділення розпливчаста, проте цікава.
Арістотель
Переконання Аристотеля (384–322 рр. е.) — «Історія тварин», «Частини тварин» і «Про покоління тварин» — дуже відрізняються від його попередника і дуже вплинули на західну сексологію.
У своєму "Про покоління тварин" Аристотель надав пояснення щодо жіночих виділень під час статевого акту. Він не думав, що цей розряд — сперма, незважаючи на приємний досвід і схожість із чоловічою рідиною.
До того ж він надав унікальну думку щодо джерела відмінностей у жіночих виділеннях під час статевого акту: «Є виділення з матки, які відбуваються в деяких жінок, але не відбуваються в інших. Це зустрічається у тих, хто світлошкірий та жінкоподібного типу взагалі, але не у тих, хто темношкірий та чоловікоподібного вигляду. Кількість цього розряду, коли це відбувається, іноді значно відрізняється масштабом від викиду сперми і перевищує його».
Чи має на увазі змазка піхви або жіноче сім'явипорскування — важко зрозуміти, зокрема, тому що він не пояснив це явище в контексті оргазму.
З іншого боку, враховуючи, що кількість виділень, яку він описав, перевищує кількість еякуляту у чоловіків, Арістотель, можливо, мав на увазі жіночий еякулят. Це перша згадка про виділення рідини під час статевого акту, що приносить задоволення, яке не відноситься до жіночої сперми в контексті розмноження або менструації.
Грефенберг пояснив цей викид через кілька століть: «Через час виробництво рідин настільки рясно, що під жінку потрібно покласти великий рушник, щоб не забруднити постіль. Це конвульсивне виділення рідини завжди відбувається на піку оргазму і водночас».
У своєму творі «Історія тварин» Аристотель обговорює жіночу насіннєву рідину, яка виділяється через маленьку трубку до матки:
«Жінка також проектує свою сперму в матку, туди ж, куди чоловік випускає свою… Є трубка, укладена в тіло, як пеніс чоловіків… Яка б гіпотеза не виникала щодо цих почуттів, приходимо до того ж висновку, що жінка також виділяє насіннєву рідину».
Згадка трубки у жінок, схожій на чоловічий статевий член, досить логічно щодо викиду сперми. Трубка знаходиться десь над уретрою, в безпосередній близькості від еякуляторних проток.
Аристотель працював з нічними виділеннями у жінок, які бачать хтиві сни: «Якщо вони випустили насіннєву рідину уві сні, вони припускатимуть, що після їхнього сну те місце буде вологим. Отже очевидно, що має бути виділення сперми від обох, щоб це було продуктивним. Але матка не виділяє своє насіння в себе, виділяє зовні, у місце, де воно отримує насіння чоловічої статі, і потім втягує у себе».
Крессвелл, переклад якого згадується, припускає, що десята книга історії тварин, з якої взяті ці текстові уривки, помилково приписується Аристотелю. Якщо це справді так, то сумнівно, чи знав Арістотель про жіночу еякуляцію під час оргазму.
Гален
Клавдій Гален з Пергама (129-200 н.е.) вважається останнім великим доктором античності, з більшими анатомічними знаннями, ніж у філософа Аристотеля. Він поширив вчення, що жінки — точна копія чоловіків, зі статевими органами, схожими на статеві органи у чоловіків, але вивернутими навиворіт.
На підставі його спостереження за яєчками (які насправді були яєчниками) та густою насіннєвою рідиною у самок тварин, Гален стверджував, що у нього є докази виробництва сперми у жінок.
Він докладно виклав своє спостереження накопичення сперми у жінок та її вивільнення та еякуляцію через спазм у цьому уривку: «У разі жінки, яка страждає на істеричні розлади, дуже рясна і дуже густа сперма розрядилася спочатку в матку, а з неї назовні. Довгий час вдова збирала це в такій кількості і так. Але потім напруженість охопила її в стегнах, руках і ногах, так що вона здавалася охопленою судомами ("spasthenai"), і від цих напруг вивільнилася сперма ("exekrithe"), і вона сказала, що задоволення від цього було схоже на статевий акт» .
У своїй теорії гомологічності (подібності будови) чоловіків і жінок, Гален зробив висновок, що жінкам, як і чоловікам, необхідно випускати свою сперму через рівні проміжки часу, щоб уникнути болю, пов'язаного з накопиченням, який він помітив у вдів чи інших жінок, не які мають сексуальну активність.
Теорія про галенську зрівняльну гомологію чоловічих і жіночих анатомічних генітальних структур трималася століттями і поширилася навіть у Перській імперії.
Авіценна
Ібн Сіна (лат. Авіценна, 980-1037 рр. н.е.), перський лікар і філософ 11-го століття, вважається найвпливовішим на Близькому Сході лікарем, чия робота вважається рівною основним працям Гіппократа, Галена та інших великих учених. Ібн Сіна, у своєму творі "L-qanun fi at-tibb" (лат. "Canon medicinae"), стверджує, що жінки еякулюють якусь рідину із задоволенням або під час статевого акту, або без будь-якого сполучення.
Однак він вважав, що жіночий еякулят був ледь помітний, тому що сперма засмоктувала отвором матки. Він зазначив: «Згідно з його Вчителю, жінки еякулюють сперму по сусідству з уретрою».
Не зрозуміло, чи описав він жіночий еякулят, вигнаний з еякуляторних проток, які розташовані поряд з уретрою, як описав Олександр Скін, чи він посилався на рідину, що походить із бартолінових залоз, які розташовані поблизу уретри.
Однак, описуючи сексуальний акт між чоловіком і жінкою в деталях, Ібн Сіна не згадав про жіночу еякуляцію. Вражаючий коментар у книзі Ібн Сіна (De animalibus Delets) викликає сумнів, оскільки він підкреслив закінчуваність чоловічого сім'явипорскування, чого не спостерігалося у випадку жінки.
Ми не змогли знайти докази, що підтверджують опис чи знання жіночої еякуляції у стародавньому та середньовічному ісламському світі.
Везалій
Давня галенська доктрина, необхідність жіночого сексуального задоволення для зачаття, зрівняльний погляд на анатомію та фізіологію чоловічих та жіночих статевих органів, та анатомічна спадщина Галена не були оскаржені протягом тривалого часу більше 1000 років.
Андреас Везалій (1514–1564), фламандський анатом, був першим, хто оскаржив доктрину Галена. Його називають фундатором сучасної анатомії, а також морфологічної думки в медицині.
У своєму опусі на 639 сторінок (De Humani Corporis Fabrica), він описує жіночі статеві органи дуже докладно. Хоча Везалій визнав, що жінки виробляють сперму чи рідину під час коїтусу та еякулюють як чоловіки, він не згадав це у контексті задоволення чи оргазму, але виключно у репродуктивному контексті, порівнюючи функцію та діяльність жіночих статевих органів із чоловічими. Залишається незрозумілим, чи знав він про жіночу еякуляцію як еквівалент того, що спостерігається у чоловіків.
Парі
Амбруаз Паре (1510–1590), французький хірург, також проілюстрував викиди насіння із жіночої матки під час сексуальних ласок та задоволення.
Жіноче сім'явипорскування оргазмічної рідини, як було продемонстровано раніше, описувалося в основному в контексті запліднення та розмноження, що заважає надійній інтерпретації.
Середньовіччя
![article-history-of-female-ejaculation-4](https://yonimip.com/wp-content/uploads/2022/05/article-history-of-female-ejaculation-4-1024x536.jpg)
де Грааф
Перше істинно наукове розуміння глибокої таємниці жіночого сім'явипорскування надав голландський гінеколог Реньє де Грааф (1641-1673 н.е.). Він був першим ученим, який докладно описав морфологію яєчників, його ім'я увічнено у терміні «граафові бульбашки» (мішечки, в яких зберігаються яйцеклітини).
Він описав жіночі статеві органи та курс овуляції у своєму трактаті «Tractatus de Virorum Organisi Generationi Inservientibus». У своєму описі анатомії жіночих статевих органів у трактаті про перебіг сечі він припустив, що періуретральні залози (the periurethral glands) еквівалентні чоловічій простаті.
Де Грааф назвав їх "жіночою простатою", описав, що уретру оточує перетинчасту речовину, і повідомив про функцію виробництва серозної речовини з проток, розташованих на виході з сечівника.
Де Грааф використав у своєму описі вишукану анатомічну точність: «…вздовж усієї протоки уретри, білувата речовина завтовшки в один палець, яка повністю оточує уретральний канал… Речовину можна назвати жіноча простата або залізисте тіло… Функція простати — вироблення серозного соку, який робить жінок більш хтивими за допомогою своєї гостроти та солоності і змащує їх сексуальні частини у приємній манері під час статевого акту. Ця рідина була явно не призначена природою для зволоження уретри (як думають деякі). Протоки розташовані на виході з уретри, тому рідина не торкається її при виділенні».
На додаток до цього опису жіночої простати, де Грааф дуже докладно проілюстрував вагінальне змазка і жіноче сім'явипорскування під час сполучення, точно розрізняючи їх. Він знав про множинні вагінальні залози та протоки, що функціонують для зволоження жіночих статевих органів.
Він розрізняв виділення серозної рідини жіночої простати та приємні виділення з чоловічої простати:
«Під час статевого акту відбувається розрядка, щоб змастити шлях так рясно, що навіть тече поза зовнішніх жіночих статевих органів. Це речовина, яку багато хто приймає за справжню жіночу сперму. І тут слід зазначити, що виділення із жіночої простати викликають стільки ж задоволення, скільки від чоловічої простати. Хоча те, що вони випускають, насправді не сперма... але будь-хто, хто досліджує гілки проток у жіночій простаті, що оточують уретру, виявить, що більшість її виділяється звідти».
Де Грааф усуває будь-які сумніви, визначаючи, що еякулят походить з жіночої простати навколо уретри:
«Безперечно, будуть критики, які, вважаючи, що рідина, яка спрямовується з таким стимулом під час любовного бою чи хтивої візуалізації, — це сперма, запитають, звідки ця рідина приходить і з якою метою спроектована. Ми думаємо, що вона йде в першу чергу з лакун в отворах піхви і сечовивідного шляху. .
Де Грааф розробив точний опис анатомічних структур та механізму, за допомогою якого жінки еякулюють, і є першим лікарем та вченим, який використовує термін «жіноча простата».
Смеллі
Вільям Смеллі (1697-1763 рр. н.е.), вчений і найбільша фігура в англійському акушерстві, згадує жіночу еякуляцію під час статевого акту, назвавши жіночу простату джерелом цього еякуляту: "рідина, що викидається з простати або аналогічних залоз".
Хорнер
Термін «жіноча простата» також використовувався у докладному анатомічному описі людського тіла, який зробив Вільям Е. Хорнер (1793–1853 рр. н.е.), анатом в Університеті Пенсільванії, який написав перший підручник з патологічної анатомії у США.
Його опис, однак, значно відрізняється від опису Де Граафа і ставить питання про те, чи знав він про функцію тканини передміхурової залози та можливість виділення жіночого еякуляту.
Вірхів
Рудольф Вірхов (1821–1902 рр. н.е.), один із найвідоміших німецьких лікарів та засновник сучасної патології, написав про парауретральні залози як про жіночу простату у своєму трактаті про патологію людини, посилаючись на роботу де Граафа.
Скін
Дивно, але шотландський гінеколог Олександр Скін (1837–1900 рр. н.е.) — перший, хто описав те, що називається залозами Скіна. Скін визначив дрібні слизові залози, розташовані в уретральному проході і що проходять від нього вгору під слизовою оболонкою в м'язових стінках уретри.
Він точно визначив розташування отворів їх проток з кожної стороні уретрального виходу.
І де Грааф і Скін згадували протоки, видимі на виході сечовивідних шляхів. У порівнянні з більш раннім описом де Граафа «товстого перетинчастого тіла навколо сечівника, яке виробляє і випускає серозний сік», описані Скіном канальці, які закінчуються поряд з уретральним проходом - завершують опис жіночої простати Де Граафа.
Скіну, однак, не було відомо про паралелі з чоловічою морфологією, оскільки він не вказав подібності між чоловічою та жіночою анатомією та функціями (наприклад, еякуляція), які обговорював раніше Де Грааф.
Через двісті років після Де Граафа, Скін, здавалося, нічого не знав про функції залоз у рамках жіночої сексуальності. Крім того, він не згадав взагалі про якусь функцію цих залоз.
Теперішній час
![article-history-of-female-ejaculation-5](https://yonimip.com/wp-content/uploads/2022/05/article-history-of-female-ejaculation-5-1024x536.jpg)
Психолог Хевлок Елліс (1859-1939 н.е.) вважав, що сексуальне збудження, що призводить до жіночого сім'явипорскування, походить від бартолінових залоз і посилався на колишнє переконання, що це жіноче слизове сім'явипорскування аналогічно чоловічої еякуляції:
«…справжня еякуляція рідини, яка… йде у великій кількості із залоз Бартоліна… виділяється у вигляді струменя, що викидається на відстань».
1952 року Ернст Грефенберг (1881–1957 н.е.), німецький гінеколог, який емігрував до Сполучених Штатів у 1940 році, опублікував свою відому статтю «Роль уретри в жіночому оргазмі». Грефенберг виявив еротичну зону, розташовану на передній стінці піхви по ходу сечівника.
Спостерігаючи, як жінки мастурбують до оргазму, він помітив викид рідини в момент оргазму з уретри «сплесками» і дійшов висновку, що це явище не має значення, що змащує, оскільки з'являється на піку оргазму, а не на початку сексуальної стимуляції.
Відповідно до Грефенберга: «У спостеріганих нами випадках рідина була вивчена і не мала сечового характеру. Я схильний вважати, що "сеча", про виділення якої повідомляють під час жіночого оргазму - не сеча, а лише секреція внутрішньоуретральних залоз, пов'язаних з еротогенною зоною вздовж уретри в передній стінці піхви».
Безперечно, Грефенбергівський опис еротичної зони «по ходу сечівника» відповідає опису Скіна «трубочки йдуть паралельно з довгою віссю сечівника» і опису де Граафа «жіноча простата, точніше товсте перетинчасте тіло навколо сечівника».
Спостереження Грефенберга за жіночою еякуляцією забезпечили прорив у розумінні функціональної анатомії жіночих статевих органів.
Хоча Мастерс і Джонсон вважаються піонерами в сучасній сексуальній медицині, вони вважали жіноче сім'явипорскування поширеним міфом, але їхню думку не підтримали інші вчені.
1982 року Аддієго та його колеги першими проаналізували жіночий еякулят і виявили значну хімічну відмінність (простатична кисла фосфатаза, сечовина та креатинін) між сечею та еякулятом.
Декілька додаткових досліджень підтвердили це явище, повідомивши, що компоненти, знайдені в еякуляті, були схожі та порівняні з чоловічим еякулятом.
Поточне дослідження переконливо свідчить, що парауретральні протоки, описані Скіном, насправді жіноча простата — як пропонував де Грааф.
За останні 30 років найглибше і широке дослідження жіночої простати провів Зав'ячич із колегами, забезпечивши значну кількість анатомічної, гістопатологічної та функціональної інформації
Вони показали різницю між чоловічою та жіночою простатою — простата жінок значно менше, ніж чоловіча простата, і лежить у стінці уретри, тоді як чоловіча простата оточує сечівник.
Зав'ячич продемонстрував нейроендокринну та екзокринну функцію жіночої простати.
Існує величезне наукове обґрунтування ембріологічної та анатомічної гомології простати у чоловіків та жінок.
Незважаючи на ці переконливі дані, досі точаться спірні обговорення. Хоча деякі вчені досі сумніваються, чи існує ця чутлива та ерогенна область, яка є синонімом жіночої простати (точка G), Сучасні технології дозволяють візуалізувати жіночу простату Наприклад, УЗД та МРТ дослідження анатомії жіночої простати, які нещодавно виконали Вімпіссінгер з колегами.
Висновок
Незважаючи на визнання жіночої простати та її функції у жіночій сексуальній реакції протягом усієї історії, дослідники досі ставлять під сумнів жіноче сім'явипорскування.
Ця стаття покликана продемонструвати, що явище жіночої еякуляції було виявлено, описано та забуто у східній та західній культурах неодноразово за останні 2000 років.
Сьогодні феномен жіночої простати, що виробляє жіночий еякулят, не викликає сумнівів, проте необхідні майбутні дослідження для подальшого розвитку нашого знання про жіночу еякуляцію.